1.	
Archived at https://orgprints.org/4812 

Økologisk landbrug – miljøpolitisk virkemiddel eller mål i sig selv?
Mette Wier
Tove Christensen
Lars-Bo Jacobsen

1.1.	Indledning
Der har gennem de seneste årtier været stigende fokus på landbrugets rolle i forbindelse med belastning af miljøet. Opmærksomheden har primært rettet sig mod erhvervets forbrug af gødning og sprøjtemidler, der kan være årsag til en række skader på naturen såsom iltsvind, grundvandsforurening og ændringer i naturens dyre- og planteliv. Hertil kommer, at den intensive jordbrugsproduktion kan indebære problemer med sikring af husdyrenes velfærd, ligesom der kan være sundhedsmæssige problemer i relation til brug af sprøjtemidler, antibiotika, vækstfremmere, etc.

Økologisk jordbrug handler netop om disse problemer. Den økologiske bevægelse tog sin begyndelse i Tyskland i 1920’erne, hvor Rudolf Steiner formulerede en række konkrete ideer om et bæredygtigt jordbrug, hvor man arbejder ”sammen med naturen og ikke imod den”. Op gennem det 20. århundrede har bevægelsens ideer vundet udbredelse. Økologi kan fortolkes på flere måder, men fælles for dem alle er en målsætning om produktion i harmoni med naturen. 

Økologi opfattes og evalueres til tider som et virkemiddel til at opnå meget specifikke målsætninger. Eksempelvis indgår både en styrket forskningsindsats indenfor økologi og en øget omlægning til økologisk jordbrug i dag som virkemidler i aktuelle politiske handlingsplaner (pesticidhandlingsplaner, vandmiljøplaner og fødevarepolitiske redegørelser). Økologisk jordbrug opfattes derved fra politisk side som et bredspektret virkemiddel i natur- og miljøpolitikken, der søger at udnytte økologisk jordbrugs multifunktionelle potentiale. 

I Jacobsen (2003) og Wrang et al. (2004) evalueres økologi som virkemiddel til at opnå reduktioner i pesticidforbruget. Analyserne viser, at reduktionerne kunne opnås langt billigere på anden vis. Dette resultat er ikke overraskende, simpelthen fordi tilskud til økologi er et meget bredt virkemiddel, og præcise virkemidler (fx afgifter på pesticider) vil altid være mere omkostningseffektive.

Spørgsmålet er, om økologi i virkeligheden bør opfattes som et miljøpolitisk virkemiddel. Sagen er, at økologi vedrører langt flere områder end pesticider og kvælstof. Selve den økologiske grundidé tager udgangspunkt i en helhedsorienteret tankegang og omfatter (indbyrdes sammenhængende) områder som natur, sundhed og velfærd for dyr og mennesker. 

I mange tilfælde kan effekterne observeres og måles, men i andre tilfælde er der tvivl om de gunstige virkninger. Generelt er der bedst dokumentation af de positive virkninger på miljø og dyrevelfærd, mens der er mere tvivl om virkningerne på menneskers sundhed. Der forskes løbende i disse aspekter for at opnå mere viden om økologiens effekter. Herudover indikerer forskningsresultater, at en del forbrugere opfatter det økologiske regelsæt som mere omfattende, end det egentlig er, og indfortolker flere gevinster, end der kan garanteres. 

For at få en bedre forståelse for i hvilken grad den offentlige sektor bør påvirke den økologiske produktion og anvende økologi som virkemiddel, er det nødvendigt at se nærmere på hvilke egenskaber, der er knyttet til økologi, og i hvilket omfang de repræsenterer en værdi for samfundet, herunder forbrugerne. Disse overvejelser uddybes og diskuteres i nærværende kapitel.

1.2. Udviklingen af økologi i Danmark
Der er i dag økologiske producentforeninger i størstedelen af den vestlige verden, og forbruget er generelt stigende. I Danmark blev den økologiske produktion certificeret under Landsforeningen Økologisk Jordbrug frem til 1988, hvorefter staten overtog kontrol og certificering. I den forbindelse blev det røde Ø-mærke indført. Gennem 1990’erne er der løbende sket en tilpasning af regelsættene EU landene imellem. 

I dag dyrkes 6% af vores landbrugsjord økologisk, 3% af den samlede indkomstdannelse i landbruget skabes i økologiske bedrifter. Omkring 4-5 pct. af forbrugernes fødevarer er økologiske. For udvalgte varer som fx visse mejeriprodukter er økologiens betydning langt større, mens den for andre varegrupper som fx visse kødprodukter er forsvindende lille. 

Arealanvendelsen og husdyrsammensætningen i økologisk jordbrug adskiller sig markant fra arealanvendelsen indenfor konventionelt jordbrug. Det skyldes primært, at en stor del af de økologiske jordbrugsbedrifter har malkekvæg, der nødvendiggør en stor andel græs og grønfoder. Endvidere er økologisk drift karakteriseret af en meget stor andel af bælgsæd, fordi denne afgrøde kan optage og fiksere kvælstof – og dermed delvist kompensere for de begrænsede muligheder for at tilføre kvælstof til jorden. 

Generelt er den økologiske produktionsform relativt dyr, fordi det økologiske regelsæt lægger begrænsninger på produktionsmulighederne. Det resulterer i en ringere produktivitet i den økologiske end i den konventionelle produktion. Malkekvægproduktionen er dominerende, fordi økologerne kan producere mælk med en relativt lille meromkostning sammenlignet med konventionel mælkeproduktion. I 2003 produceredes ca. 10 pct. af den danske mælk økologisk. Forbruget af økologiske fødevarer i Danmark var i stadig stigning frem til 1999, hvorefter det stabiliserede sig. Danmark har dog stadigt verdens højeste forbrug af økologiske fødevarer pr. indbygger (Hamm et al., 2002). Dette faktum har baggrund i flere forhold, hvor både dele af detailhandlen og forarbejdningsindustrien samt staten har spillet en betydningsfuld rolle. 

Den konventionelle detailhandel har siden 1980’erne ført økologiske varer, og siden begyndelsen af 1990’erne er langt størstedelen af de økologiske varer solgt gennem supermarkeder. Samtidigt forarbejdes, distribueres og sælges en stor del af de økologiske varer gennem den konventionelle sektor, og den danske økologiske sektor er i dag domineret af koncentrerede og industrialiserede enheder. Det ligger på mange måder langt fra de økologiske principper, men indebærer samtidigt, at afsætningen af økologiske varer når langt størstedelen af forbrugerne. Udviklingen muliggør forholdsvis lave merpriser, stabilt udbud, bredt produktsortiment, synlighed i og salg gennem den almindelige detailhandel samt effektiv markedsføring. Økologi er blevet en almindelig del af danske forbrugeres hverdag, og i dag har størstedelen af forbrugerne prøvet at købe økologisk (Wier et al., 2005). Det oprindelige segment af økologiske storforbrugere, hvor salget er baseret på personligt kendskab og tillid til producent og/eller sælger, kan dog stadig genfindes på markedet. 

En væsentlig del af de økologiske varer er importerede, og mange er højt forarbejdede. Det indebærer, at centrale økologiske begreber som nærhed, lokale kredsløb og sporbarhed ikke karakteriserer alle de økologiske varer, der sælges i Danmark i dag.  På trods af dette er tilliden meget høj, og det skyldes først og fremmest den velfungerende mærkningsordning. Forbrugerne kan ikke sikre sig, at varerne er autentiske gennem personligt kendskab, men må forlade sig på information (mærkning) fra en uvildig tredje part. Her har den danske stat spillet en aktiv rolle, som udover kontrol og certificering af økologiske varer også har stået for informationskampagner om mærkningen. Det røde Ø-mærke har været en vigtig betingelse for, at forbrugerne sikres valgfrihed mellem økologiske og konventionelle varer og er afgørende på et industrialiseret og koncentreret marked som det danske. 

Staten har ligeledes påvirket økologisk jordbrug via landbrugsstøtten. Økologisk jordbrug har, ligesom det konventionelle jordbrug, traditionelt fået almindelig støtte til produktionen (fx dyrepræmier, hektarpræmier osv.). Der udbetales årligt omkring 6,8 milliarder kr. i almindelig jordbrugsstøtte, hvoraf 4,2 pct. udbetales til økologiske jordbrugere (FØI’s regnskabsstatistik, 2003). Derudover har økologerne siden 1988 haft ret til særlig støtte. Den beløb sig til 114 millioner kr. i 2003. 
1.3. Økologiens egenskaber
Økologiske varer kan tillægges to typer egenskaber. Den ene type er brugsværdier som smag, sundhed eller friskhed – egenskaber, der kun kan nydes af de personer, der faktisk bruger produktet og kun kommer disse personer til gode. Brugsværdierne kaldes derfor private goder. Den anden type egenskaber er ikke-brugsværdier som miljøgevinster eller bedre dyrevelfærd – egenskaber, der er uafhængige af, hvem der spiser produktet. Ikke-brugsværdierne er samtidig det, man kalder offentlige goder, dvs. goder hvor forbruget af dem kan deles af alle, og hvor hver enkelt husholdnings forbrug er uafhængigt af øvrige husholdningers forbrug. Sundhed har både et privat og et offentligt element. Den sundhedsgevinst, der måske kan opstå ved at spise økologiske varer (fx gennem øget optag af vitaminer eller lavere indtag af pesticider), kommer kun de forbrugere, der spiser produktet til gode. Det er i den forstand et privat gode. Der er dog også et offentligt gode i at sundere forbrugere belaster sundhedsvæsenet mindre og kan forventes at have et lavere sygefravær fra arbejdsmarkedet. Samtidig er der en sundhedsgevinst ved økologisk drift, der kan have betydning for befolkningens generelle sygelighed (fx ved at undgå pesticider i drikkevandet). Denne sundhedsgevinst har karakter af at være samfundsøkonomisk snarere end privatøkonomisk, idet den kommer alle borgere til gode, hvad enten de køber økologisk eller ej, og er derfor et offentligt gode. 

Analyser (Wier et al., 2005) viser blandt andet, at 16 pct. af forbrugerne – direkte adspurgt – ikke ser nogle væsentlige konkrete fordele ved økologiske varer. Andre 16 pct. forbinder udelukkende økologiske varer med miljø og dyrevelfærd og tillægger ikke brugsværdierne betydning. Kun en forsvindende del (1 pct.) tillægger udelukkende ”brugsværdier” som bedre smag, friskhed eller sundhedsegenskaber betydning. Men langt de fleste – i alt 66 pct. af alle forbrugere – tillægger både ikke-brugsværdierne (miljø og dyrevelfærd) og brugsværdierne (smag, friskhed og sundhedsegenskaber) betydning. Figur 1.1 viser sammenhængen mellem de værdier, forbrugerne tillægger økologi og deres tilbøjelighed til at købe økologisk. I store træk fordobles gruppernes gennemsnitlige øko-andel for hver type værdi, forbrugerne lægger vægt på – laveste øko-andel ses for gruppen uden værdier og højeste for gruppen der lægger vægt på både brugs- og ikke-brugsværdier. Analyserne viser således, at de fleste forbrugere mener, at der er væsentlige miljø- og dyrevelfærdsfordele forbundet med økologiske varer, men det er først og fremmest de, der derudover også mener, at økologiske varer er sundere, friskere eller smager bedre, der i sidste ende køber varerne. Og jo højere vægt de tillægger brugsværdien, desto større omfang køber de økologisk. Lignende resultater kan i øvrigt genfindes i flere studier af forbrug af økologiske varer i andre europæiske lande (Midmore et al. 2004).

Figur 1.1.	Fordeling af forbrugerne (pct.) efter hvilke værdier de forbinder med økologiske varer og gennemsnitlige økologiske budgetandele, 2001

Forbrugere opfatter generelt det økologiske regelsæt bag Ø-mærket som mere omfattende, end det egentlig er, idet en væsentlig del af forbrugerne tror, at regelsættet bag Ø-mærket omfatter krav til fx lavt energiforbrug, smag og spisekvalitet eller miljøvenlig emballage. Samtidig er det en udbredt opfattelse, at økologiske varer er forbundet med lavere risiko for smitte af fx kogalskab og bakterier som salmonella eller campylobacter – og dette er kun delvist korrekt. Ø-mærket virker således som en generel indikator på lav risiko i bred forstand, og Ø-mærket fungerer som forbrugernes ledetråd i deres forsøg på risikominimering. Merbetalingen kan derfor siges at afspejle en form for forsikringspræmie, selvom der objektivt set ikke er tilstrækkelig viden i dag til at vurdere, om forsikringen dækker det, forbrugerne forventer den dækker. 

Forskningsresultaterne indikerer endvidere, at en del af forbrugerne har ekstra tillid til de økologiske varers gevinster, fordi de er en del af det samlede koncept. I disse tilfælde opfattes økologien som et integreret helhedskoncept, hvori de forskellige sundheds- og miljøfordele er forbundne og indbyrdes afhængige. Denne helhedsfortolkning ser ud til at være knyttet til en opfattelse af de økologiske producenter som mennesker, der tager vare på naturens, dyrenes og menneskers trivsel (O’Doherty Jensen, 2004). Hvis dette er tilfældet, vil det ikke være ligeså godt at tilbyde forbrugerne de økologiske fordele enkeltvist, fx i form af pesticidfrie grøntsager, produkter fra fritgående dyr, produkter fremstillet uden brug af vækstfremmere (forebyggende medicin) eller mel dyrket uden stråforkortningsmidler. Hvis der eksisterer en sådan synergieffekt i det økologiske koncept, vil værdien af de enkelte fordele være højere, hvis de er en del af den samlede økologi-pakke.

1.4. Økologi og miljøøkonomisk regulering
Overordnet set bestemmes den økologiske produktion af i hvilket omfang, der er et marked for de særlige egenskaber ved økologiske produkter – dvs. forbrugernes efterspørgsel afgør den økologiske produktions udvikling. De private gevinster, som forbrugeren oplever i form af højere kvalitet, friskhed, bedre smag, et sundere produkt etc., kan i princippet tilfredsstilles via markedet, idet forbrugernes merbetaling afspejler de private gevinster – vel at mærke hvis forbrugerne har mulighed for at skelne mellem økologisk og konventionelt producerede fødevarer. 

Der er ingen samfundsøkonomisk gevinst forbundet med at øge det økologiske forbrug, når de private gevinster betragtes – men der kan være en samfundsøkonomisk gevinst forbundet med at sikre, at forbrugerne har tilstrækkelig information til at foretage privatøkonomisk hensigtsmæssige valg mellem produkterne. Der er derfor behov for en uvildig tredje part, der kan garantere, at de økologiske varer virkelig er økologiske. Denne tredje part kan være privat eller offentlig – der er flere eksempler fra udlandet på velfungerede private økologiske kontrol- og certificerings-organisationer. Herhjemme er det røde Ø-mærke offentligt, og som beskrevet ovenfor, nyder det høj tillid. Det genkendes af 93% af forbrugerne. Det er samtidigt en billig ordning: Staten bruger dels midler på kontrol og administration af Ø-mærket, dels på oplysningskampagner i forbindelse med mærkning. Til førstnævnte administration og kontrol anvender staten i alt godt 5 mio. kr. årligt. Forbrugeroplysningen er de seneste år blevet intensiveret. I årene 2003-2005 bruges 5 mio. kr. årligt, hvoraf halvdelen finansieres af EU, resten af statslige midler.  

På mange markeder kan de frie markedskræfter sikre den bedste fordeling af samfundets ressourcer. En forudsætning for, at markedskræfterne fungerer optimalt, er dog, at priserne afspejler de ’sande’ omkostninger. Det er ikke tilfældet i jordbrugsproduktionen. Det er alment accepteret, at der er omkostninger forbundet med at tage hensyn til offentlige goder som miljø, dyrevelfærd og fødevaresikkerhed. Fødevarer med disse egenskaber er derfor typisk dyrere end konventionelle fødevarer. Men ud fra en miljøøkonomisk optimalitetsbetragtning burde det måske være lige omvendt. De sande omkostninger på de fødevarer, der forårsager slid på naturen, dyrevelfærd og sundhedsvæsenet, burde udover de almindelige produktionsomkostninger også indeholde betaling for dette slid. Herved ville prisforskellen mellem konventionelt producerede fødevarer og de fødevarer, hvor der er gjort en ekstra indsats for at tage hensyn til miljø, dyrevelfærd eller fødevaresikkerhed, reduceres – og evt. tippe over, så de alternative fødevarer blev billigere. 

En tilstedeværelse af offentlige værdier ved økologiske varer begrunder således, at der kan være en samfundsøkonomisk gevinst forbundet med at fremme økologisk produktion udover det privatøkonomisk optimale. Økologisk produktion kan fremmes på flere måder – det kan eksempelvis gøres ved at støtte økologisk produktion eller ved at beskatte konventionel produktion. I begge tilfælde ændres den relative konkurrence mellem de to produktionstyper til fordel for økologi, og derigennem påvirkes forbrugernes valg. Forbrugernes valg kan også påvirkes indirekte via mærkning og information. Information om økologiens gevinster kan få forbrugerne til at ændre deres præferencer, mens mærkning kan gøre økologiske produkter mere synlige og sikre forbrugernes tillid. 

De to overordnede formål med det offentliges mellemkomst i jordbrugsproduktionen er således,

•	at ændre markedets rammevilkår så producenter og forbrugere står overfor de sande omkostninger (inklusive omkostninger forbundet med forringelse af offentlige goder) – herved kan markedsmekanismen tage højde for eventuelle utilsigtede eksterne effekter på de offentlige goder. 

•	at sikre at forbrugerne har tilstrækkelig information fx i form af en troværdig mærkningsordning, der sikrer, at de har en reel mulighed for at skelne mellem forskellige varer, eksempelvis økologiske og konventionelle. 

Der er således to årsager til, at der kan være velfærdsmæssige gevinster forbundet med at sikre et troværdigt Ø-mærke. Dels er mærkning et virkemiddel til at fremme økologisk produktion - det er i det offentliges interesse i det omfang, økologisk produktion effektivt kan sikre de offentlige værdier. Dels er der en velfærdsmæssig gevinst forbundet med at sikre forbrugernes mulighed for at vælge mellem forskellige varer med forskellige egenskaber, dvs. sikre de private gevinster.  

Med virkning fra 2005 ændres støtteordningerne til økologi fundamentalt, idet der gives omlægningsstøtte i 2 år og herefter en permanent støtte for at anvende en miljøvenlig produktionsform – det sidste betyder, at den permanente støtte ikke kun er tilgængelig for økologer. Støtten kan tildeles alle landmænd, der undlader brug af pesticider og anvender mindre kvælstof (max 140 kg kvælstof per hektar, hvor kvælstoffet både kan være kunst- eller naturgødning). Den nye ordning er en forenkling, da tilskuddene alene er baseret på omkostningerne i konventionelt jordbrug ved at producere uden pesticider og nedsat brug af kvælstof. 

Samtidigt sigter den nye ordning mod at lade den økologiske produktion være bestemt af markedet og afsætningspriserne. Fra 2005 producerer økologer således på markedsvilkår og kan kun opnå den støtte til miljøvenlig drift, som de konventionelle landmænd kan.

Tilskud til økologisk eller miljøvenlig drift påvirker, alt andet lige, forhold i såvel økologisk som konventionelt jordbrug. Det skyldes, at hele jordbrugssektoren er bundet sammen af en fælles kvote for mælk, og alle bedrifter konkurrerer om anvendelsen af jord. Støtte til økologisk produktion indebærer en forbedret profitabilitet med stigende økologisk areal, produktion og afsætning til følge. Arealet vokser mere end produktionen, fordi støtten gør det optimalt at dyrke den økologiske jord ekstensivt.  

Men støtten leder også til stigende efterspørgsel efter jord og kvoterettigheder, hvilket resulterer i et opadgående pres på priserne. Det betyder, at støtte til økologisk jordbrugsproduktion medfører kapitalgevinster i det konventionelle jordbrug i form af en højere værdi af jord og kvoterettigheder. Principielt kan den stigende aflønning af jord bevirke, at den konventionelle sektor – for at kompensere for forringelsen i rentabilitet – dyrker jorden mere intensivt. Derved kan forbruget af kapital, arbejdskraft og indsatsfaktorer som kvælstof og pesticider stige, hvilket er betænkeligt ud fra et miljøsynspunkt. Det er dog vigtigt at bemærke, at den økologiske sektors ringe størrelse betyder, at disse ”krydseffekter” er af marginal karakter, særligt når effekterne på jordprisen betragtes (Jacobsen 2003).

Hvis hensigten udelukkende er at reducere de miljømæssige konsekvenser af jordbrugets anvendelse af pesticider og kunstgødning, er en beskatning af miljøskadelige indsatsfaktorer som fx pesticider og kunstgødning, der kun anvendes af den konventionelle sektor, sandsynligvist et bedre virkemiddel end et generelt tilskud til økologi (som vi har kendt det frem til 2005). Afgifterne vil ikke kun påvirke det konventionelle jordbrug, men vil have indflydelse på forhold i hele jordbrugssektoren, der er bundet sammen som beskrevet ovenfor. Afgifterne vil entydigt føre til faldende forbrug af de beskattede inputs i det konventionelle jordbrug. De vil derudover indebære en forringelse af den konventionelle sektors profitabilitet og dermed have en afsmittende effekt i form af faldende priser på jord og kvoterettigheder. Da økologisk jordbrug ikke anvender de beskattede input, vil de faldende priser på jord og kvoterettigheder forbedre den økologiske sektors konkurrenceevne – og det vil føre til en stigende økologisk produktion og afsætning. Det vil sige, at både tilskud til økologisk produktion og en beskatning af den konventionelle produktion fører til en forbedring af den økologiske sektors konkurrenceposition. Faktisk viser forskning, at støtte til økologisk produktion er en samfundsøkonomisk (målt som ændring i det reale private forbrug) syv gange dyrere måde at reducere kvælstof- og pesticidanvendelse på end gennem anvendelse af afgifter på kvælstof og pesticider (Jacobsen 2003). Det skyldes, at den konventionelle sektor er meget større end den økologiske, hvorfor den samlede reduktion kan opnås ved marginale ændringer på den enkelte konventionelle bedrift. Omvendt er den økologiske sektor så lille, at der skal en meget betydelig udvidelse af arealerne (nedlæggelse af konventionel produktion) til for at opnå den samme reduktion.

Det skal bemærkes, at regneeksemplet ikke tager højde for økologisk jordbrug’s multifunktionelle egenskaber og de ekstra gevinster, det kan give. For at give en vurdering af økologis effektivitet som virkemiddel er det nødvendigt at foretage en helhedsorienteret analyse, hvor effektiviteten på alle berørte områder (kvælstof, fosfor, pesticider, dyrevelfærd, forbrug af medicin, GMO, farvestoffer og konserveringsmidler, m.v.) inddrages. Det er en vigtig pointe, at det kan være problematisk at anvende og evaluere økologisk produktion i sin egenskab af virkemiddel til opnåelse af en bestemt miljømålsætning. Det skyldes, at økologi er baseret på et fast bundt af begrænsninger (en pakkeløsning), hvoraf kun en del er baseret på hensyn til miljøet, mens andre er baseret på hensyn til fx dyrevelfærd. Økologi er derfor ikke et særlig fleksibelt virkemiddel, da det eneste, der kan justeres på, er omfanget af den økologiske produktion – hvorimod fx afgifter eller specifikke tilskud kan målrettes enkelte inputs i produktionen. Set fra en reguleringsmæssig synsvinkel er det derfor et skridt i den rigtige retning, at økologistøtten ændres fundamentalt fra 2005, idet støtten målrettes enkelte komponenter som pesticider og kvælstof. Men det er samtidigt vigtigt at notere, at hvis samfundet sigter bredt i den forstand, at det har ambitiøse målsætninger indenfor alle de områder økologi repræsenterer, kunne økologi i princippet godt være et optimalt virkemiddel – men dette er endnu aldrig analyseret.
1.2.	Konklusion 
Samfundets rolle i relation til økologi er en kompleks størrelse, som kan relateres til opdelingen af økologiens egenskaber i hhv. offentlige eller private. 

Først og fremmest er der en samfundsøkonomisk gevinst forbundet med at sikre, at forbrugerne har tilstrækkelig information og dermed reel mulighed for at skelne mellem økologiske og konventionelle varer – det gælder, uanset om der fokuseres på økologiens offentlige eller private egenskaber. Den økologiske mærkningsordning er utvetydigt en samfundsøkonomisk gevinst, fordi den – for meget små omkostninger – sikrer forbrugernes valgfrihed og dermed forøger nytten og samfundets velfærd. Hvis det økologiske marked fortsat skal udvikle sig, er det vigtigt, at der sker en løbende udvikling af viden om forskelle på økologiske og konventionelle produkter. Det er ligeledes vigtigt, at der sker en formidling af information, så forbrugerne til enhver tid har mulighed for at træffe valg baseret på den viden, der aktuelt er til stede i samfundet. Situationen i dag, hvor forbrugerne opfatter Ø-mærket som mere omfattende, end der er garanti for, kan være uholdbar.

Derudover er diskussionen vedrørende den offentlige sektors rolle i forhold til økologi mere kompleks. Ses isoleret på private goder, må økologi opfattes som en produktionsform på lige fod med den konventionelle produktion. Produktion af private goder kan, som tidligere nævnt, baseres udelukkende på forbrugernes efterspørgsel.

I relation til sikring af et samfundsoptimalt udbud af offentlige goder som fx bedre miljø og dyrevelfærd kan økologifremme benyttes som et virkemiddel. Der kan dog optræde (begrænsede) utilsigtede krydseffekter i det konventionelle jordbrug af et økologitilskud, fordi de to typer jordbrug er bundet sammen gennem konkurrence om de knappe faktorer: fælles mælkekvoter og fælles jord. Endvidere viser beregninger, at hvis man betragter reduktion af pesticid- eller kvælstofforbrug isoleret, er det mere effektivt at målrette miljøpolitikken fx i form af afgifter. 

Afgifter på pesticider og gødning er effektive virkemidler til forbedring af miljøet, og  som en sideeffekt fremmes økologisk jordbrug. De kommende tilskud til miljøvenlig drift er også et skridt i den rigtige retning, fordi de ikke retter sig mod et bredt område som økologi, men er målrettet anvendelsen af pesticider og kvælstof. I princippet udelukker afgifter og tilskud ikke hinanden, tværtimod kan de supplere hinanden. I begge tilfælde er det vigtigt, at de er gældende i såvel det økologiske som det konventionelle jordbrug. Det skyldes, at tiltag, der også omfatter den langt større konventionelle sektor, er mere omkostningseffektive, idet de nødvendige ændringer kan opnås ved marginale ændringer i den konventionelle sektor. 

Er det politiske fokus bredere og fx omfatter medicinforbrug, naturpleje, dyrevelfærd, eller GMO, kan der være gode grunde til at støtte økologi i sin helhed, og i en helhedsorienteret politik kan et bredspektret virkemiddel som økologi have potentiale til at konkurrere med andre omkostningseffektive virkemidler. Dette er der dog ikke tilstrækkelig viden til at vurdere på nuværende tidspunkt.

Den økologiske sektor kan betragtes som et forskningsmæssigt laboratorium, der kan bidrage til at finde alternative veje til fremtidens landbrug. Samtidig kan sektoren have væsentlig indirekte betydning, idet den – hvis forbrugerne vel at mærke fortsætter med at købe økologiske varer – kan presse den konventionelle sektor over mod en mere skånsom og miljøvenlig produktionsmåde. 

Litteraturliste
Hamm, U., F. Gronefeld, D. Halpin, N. Kristensen, T. Nielsen, M. Bruselius-Jensen, P. Scheperlen-Bøgh, M. Beckie, C. Foster, P. Midmore and S. Padel (2002): The organic food market and marketing initiatives in Europe: a preliminary analysis, Institute of Rural Studies, University of Wales, UK.
Jacobsen, Lars-Bo (2005 Forthcoming): Prospects for Organic Farming in Denmark, Rapport Fødevareøkonomisk Institut.LARS-BO ER DET 2005?
Jacobsen, Lars-Bo (2003): Do support payments for organic farming achieve environmental goals efficiently? Proceedings from the OECD Workshop on Organic Agriculture, Washington DC, 23 – 26 September 2002. Organic Agriculture – Sustainability, Markets and Policies, Published by OECD and CAPI publishing 2003.
O'Doherty Jensen, K (2004): 'Moral Concerns about Food Products and Production Methods among Consumers of Organic Foods: A Report of some Preliminary Results from an On-Going Qualitative Study.' Paper presented to the Consumer Network of the European Sociological Association, Copenhagen: August 26th-28th.
O’Doherty Jensen, K., H. N. Larsen., J. P. Mølgaard, J. P. Andersen, A. Tingstad, P. Marckmann og A. Astrup (2000): Økologiske Fødevarer og menneskets sundhed. KVL, København.
Kristensen and Thamsborg eds. (2000) Sundhed, velfærd og medicinanvendelse ved omlægning til økologisk mælkeproduktion. Rapport 6/2000 Danish Research Centre for Organic Farming
Langer, Vibeke (ed),  T.  Dalgaard, T. Heidmann, N. Elmegaard,L. Mogensen, P.Odderskær & B. Hasler (2002): Omlægning til økologisk jordbrug i et lokalområde. Scenarier for natur miljø og produktion. FØJO Rapport no. 12.
Midmore, P, A-M Sherwood and M. Wier (2004): Consumer Attitudes to Quality and Safety of Organic and Low Input Foods: A State of Art Review. Briefing report, QualityLowInputFood Project.
Wrang, K., A.S. Hansen, A. Egense (2004): Økologi og økonomi: fordele og omkostninger ved økologisk fødevareproduktion. Institut for Miljøvurdering. København.
Wier, M., L. M. Andersen and K. Millock (2005): Information provision, Consumer Perceptions and values – the Case of Organic Foods, forthcoming in: Russell, C. and Krarup, S.: Environment, Information and Consumer Behaviour. New Horizons in Environmental Economics series, Edward Elgar Publ.